Vad ska det bli av oss två
Utöver fotot och minnet av då?
Detta är skolan där vi lär oss
Att tiden är elden som bränner oss
Var finns jaget i dessa lågor?
Vad är jag nu som jag var då? Vilken väg är det jag åter ska gå?
Barnen som ropar tar strålande språng
Detta är skolan där de ska lära
Vad är jag nu som jag var då?
Må minnena gå att återfå
Av var nyans av varje dag
Tiden är skolan där vi lär oss
Att tiden är elden som bränner oss
Ute på småvägar?
Jag har sett allihop.
Vi behöver prata ostört.
Jag hoppas att vi kan reda ut den här situationen själva.
Vad är det för situation?
Sluta med det där.
Ni klev in i bilen. Ni vet vad det gäller.
- Ni låg i armén, eller hur? - Rekognosering.
Var ni ute i strid?
Många gånger.
Jag tillhörde 7:e infanteridivisionen.
Korea. Chosin.
Vi led alla förluster medan marinkåren slog till reträtt.
Det var 35 grader kallt.
Vi förlorade runt 5 000 män.
Ni ville nog inte träffa mig för att utbyta krigshistorier.
Vi är soldater båda två.
Ni förstår er på triage.
Harris James...
Jag vill veta vad som har hänt med honom.
Har det hänt honom nåt?
Vi talades vid för ett par dagar sen på hans kontor.
Börja inte med att ljuga för mig, mr Hays.
Senast vi sågs pratade vi bara.
Vad pratade ni om?
Julie Purcell.
Den försvunna flickan. Det har varit på nyheterna igen.
Vad sa han om henne?
Jag kan inte gå in på detaljer i en pågående utredning.
Men ni tror att Harris hade nåt med flickan att göra?
Ja, det tror jag.
Han och några till.
Och ni har ingen aning om var han kan vara?
Han kanske har stuckit. Vi kanske gjorde honom nervös.
Vi har kameror över hela anläggningen.
Alla vägar in till fabriken, överallt.
Vi har Harris bil på bild när den kör ut.
Nån minut senare följer er bil efter.
Vi behövde ställa lite fler frågor.
Han är en jäkla pratkvarn.
Jag ger er gott om chanser att vara ärlig mot mig -
- men ni bara fortsätter att kasta skit i ansiktet på mig.
Sir...
Jag har alltid respekterat er och er familj.
Familj...
Det är det...
Vi fick bara ett barn.
Sen blev Ellen sjuk.
Och nu är vårt barn också borta.
Om ni har nåt ni vill berätta...
...kommer ingen att höra det utom vi.
Mr Hoyt...
Vill ni berätta om Julie Purcell?
Jag vet inget om Julie Purcell. Jag svävar i ovisshet.
Men då... antar jag att Harris inte sa tillräckligt ändå.
Vi vet vad som hände barnens morbror.
Vi vet om telefonsamtalen från Lucy.
Och att Harris flög till Las Vegas strax innan hon dog.
Det jag vet...
...är att Harris har en personsökare, väldigt modern.
Den har ett litet datachip som är kopplat till vårt system.
Det sänder ut en GPS-signal.
Jag har de exakta koordinaterna till var Harris var innan signalen dog.
Eftersom ni är polis och jag en berörd part...
...kanske vi ska åka ut i skogen och se om vi hittar Harris James?
Säg mig, mr Hays...
Behöver vi ta med oss spadar?
Ska vi utbyta erkännanden?
Vad är det ni tror att jag har gjort?
Ni har kört ut mig hit för att ta reda på hur mycket jag vet.
Det sägs att utredningen är avslutad. Så det är överspelat.
De får göra vad de vill med utredningen. Jag slutar inte leta.
Ni hörde ju samtalet. Det verkar inte som om hon vill bli funnen.
Det bästa ni kan göra för den där unga kvinnan...
...är kanske att lämna henne i fred.
Svårt att blunda när jag vet att folk vill henne illa.
Tja...
Om varken polisen eller ni letar efter henne...
...kan jag inte tänka mig att nån annan gör det.
Faktum är att jag i princip kan garantera det.
I annat fall...
...kanske ni ger personerna ni talar om anledning att leta upp henne.
Förstår ni?
Om ni inte släpper det... finns det andra som inte heller kan det.
Vad hände?
Berätta bara vad som hände!
Jag vet inte vad som hände. Ser det ut som om jag har några svar?
Jag kanske söker upp er en dag.
Och så tar vi om det här samtalet.
Var det ett försök att ta tillbaka er ryggrad?
Eller vill ni verkligen att jag ska betrakta er som ett hot?
Fundera på vad det kan innebära för er familj.
Ni är ju mördare, trots allt.
Och fundera på vad det innebär för flickan.
Mr Hays... Vill ni att jag ska känna mig hotad?
Ni får hitta tillbaka på egen hand.
Harris skulle aldrig bara ge sig av. Han älskade sin familj.
Han var en fantastisk pappa.
Jag beklagar.
Vi undrar om ni kan säga oss nåt om en gammal kollega till er make.
En svart man med ett öga.
Såg ni nånsin er man med en sån person? Vet ni vem det kan vara?
Varför undrar ni det?
Vi försöker hitta en person kopplat till ett annat ärende.
Signalementet har dykt upp på flera ställen, men vi har inget namn.
Är ni säker på att ni aldrig har sett en sån man?
Han kom hem till oss... några veckor efter att Harris försvann.
Jag vill helst inte tänka på det.
Jag var väldigt uppriven just då.
Han hade ett vitt öga och ett ärr.
Han sa att han kände Harris. Han gjorde mig upprörd.
Ville han nåt?
Han undrade om Harris hade hittat flickan.
Jag trodde att han menade att Harris hade varit otrogen mot mig.
- Jag körde iväg honom. - Sa han vad han hette?
Han presenterade sig som Junius nånting.
Jag blev upprörd och körde iväg honom.
"Junius."
Tror du att det är mr June?
Han kanske heter Junius Watts?
Det är värt ett försök.
Jag hörde mig för på arkivet om Hoyts herrgård.
Det förvaltas av dödsboet. Det är ingen som bor där.
Och?
Den gamla hushållerskan häromdagen...
Hon pratade om en del av huset dit ingen fick gå.
Jag vill ta en titt.
Tja...
Det är kommissarien som bestämmer.
Klart som fan.
Kunde ni inte låta bli?
Ursäkta?
"Purcellutredningen kom fram till felaktig slutsats."
"Enligt källor är fallet långt från uppklarat."
Vilka källor skulle rubriken kunna syfta på, inspektör Hays?
- Jag visste inte... - Vi kan stämma er flickvän.
Jag har inte läst tidningen.
"En anonym källa nära utredningen vidhåller" -
- "att flera spår och märkliga omständigheter i fallet" -
- "har ignorerats till fördel för en snabb dom mot West Finger-skytten."
Er kollega tror att ni har blivit utnyttjad.
Att ni tänkte med skrevet och inte insåg vad hon höll på med.
Vi tycker att ni ska skriva en egen artikel.
Ni ska skriva ett uttalande -
- och förklara att lösryckta anekdoter har använts utan ert tillstånd -
- att fakta har förvrängts -
- och att kvinnan agerade helt utan ert samtycke.
Jag är inte bra på att skriva.
Vi skriver det åt er. Ni behöver bara skriva under.
- Purple... Tänk på... - Säg tack, Wayne.
Ordna upp det här nu, bara.
Du rycktes med. Nu kan du ångra det.
Vad händer annars?
Kompani D behöver en ny kommunikatör.
Administration.
Du kommer aldrig mer att jobba med en brottsutredning.
Eller också... är det bara att säga upp sig.
Där hade du jävligt tur.
Vet du hur hårt jag fick kämpa för att du skulle få en ny chans?
- Tack. - Visst.
Du...
Gör aldrig så här mot mig igen.
Jag fattar inte hur du tänkte.
Hördu... Vad fan håller du på med?
Du hörde. Jag är färdig här.
Va? Jag fick dem att ge dig en chans och nu tänker du sluta?
- Nej, jag ska inte sluta. - Lägg av.
Det här är bara stolthet, Wayne. Den sabbar för dig.
Andas, räkna till tio och skriv under deras jävla papper.
Nej.
Kommunikatör? Du hatar ju kommunikation.
Du är kriminalpolis. Du håller inte på med sån här skit.
- Det folk kan ha sagt om dig... - Vadå?
Att du är professionell.
Så sa folk i alla fall förr.
Jag tappade greppet. Jag var förbannad.
Jag tänkte inte igenom det.
- Det är inte likt mig. Du har rätt. - Okej.
Bra. Skriv på pappret, så går vi vidare.
Men då bränner jag henne.
Då kallar jag henne lögnare. Och hon har inte gjort nåt fel.
Hon har inte ljugit.
- Och jag tänker inte hävda det. - Vad gör det?
Det här är ditt jobb. Vårt jobb.
Du är min partner.
- Ska du bli kontorsnisse nu? - Man slipper säkert all skit.
Om ett par år kanske det här är bortglömt.
Jag kan vänta ut dem.
- Men vi, då? - Vad menar du?
Vi kan ta en öl och gå på nån match ibland.
Det är inte som om vi aldrig kommer att ses igen.
- Vad gör vi om vi blir påkomna? - Då är vi gamla och förvirrade.
Det var här hon hölls fången.
Det var härifrån hon rymde.
25 år.
Och vi bara...
Hela den här...
Hela den här jävla tiden.
Vad fan har jag...?
Vad fan gjorde du?
Jag trodde att det var rätt.
Jag hade familj.
Det måste kännas bra.
Du stod och eldade upp kläder mitt i natten.
Och i morse försvann du efter ett telefonsamtal.
Om du har nån annan kan jag ta det. Säg det bara.
Nej. Nej, nej, nej.
Det var fallet.
Det handlade bara om fallet.
Och det är slut nu.
Vilken del av fallet fick dig att bränna din kostym mitt i natten?
Den hemska delen.
Vill du ha nåt att dricka?
- Jag vill hellre ha ett ärligt svar. - Jag vet det.
Men det svaret kan utsätta dig för fara.
Jag föredrar en svår sanning framför en trevlig lögn.
Vi satte aldrig upp några regler.
När vi träffades... berättade jag för mycket för dig.
Och sen var jag inte polis på länge.
Men det finns delar av mitt jobb...
...saker jag har sett och saker jag vet -
- som man inte delar med sig av.
Och det här... skulle bara skada.
- Du kanske inte kan bestämma det. - Men det har jag redan gjort.
- Vi borde bestämma det tillsammans. - Nej.
Det är precis det jag menar.
Det blir svårt för mig, för i morse sa du att du skulle berätta allt.
Det var ett misstag.
Jag har precis insett att jag är beroende av din bekräftelse -
- så ibland gör jag fel för att du ska bli nöjd.
Så vill jag inte ha det i framtiden.
Har vi nån framtid?
Hur ska vi kunna gå vidare med en stor hemlighet mellan oss?
Det kanske är det vi pratar om egentligen.
Det har alltid funnits en stor hemlighet mellan oss.
Det är att du och jag, de vi är tillsammans -
- det här äktenskapet och våra barn...
...är kopplat till en död pojke...
...och en försvunnen flicka.
Jag vill gärna ha nåt att dricka nu.
En Budweiser och en fyra Jack Daniel's.
- Har du problem, lille man? - Nej.
Nej, sir. Inga problem här.
Då får du fan stirra åt nåt annat håll.
Grejen är... att jag är fascinerad av romantik.
Får jag fråga en sak?
Såg hon ut så där innan du satte på henne?
Vad fan sa du, din lille dvärg?
Jag har alltid funderat på en sak.
Alla strykfula mänskliga sophögar som vandrar omkring i världen...
Vem är det som gör dem?
Alltså, vilka Frankensteinmonster är det som håller på och gökar -
- och skapar alla skithögar som befolkar världen?
Sen klev jag in här och såg er två -
- och ni gav mig svaret jag har sökt i hela mitt jävla liv.
Är du klar nu, cowboy?
Tur att det var du som slog mig och inte mammuten du knullar.
Efter i natt och det jag hör nu...
...undrar jag om vi kanske inte känner varandra.
Du har rätt i det du sa om oss och Purcellbarnen.
Vi har aldrig pratat om det på det sättet. Vad det betydde för oss.
Men nu har det gått tio år.
När man skriver en berättelse och har kommit förbi början...
...måste man veta hur man vill att den ska sluta.
Det känns som om du var gravid i går.
Nu är Henry nio. Nästa gång jag blinkar har han flyttat hemifrån.
När vi kommer dit vill jag inte undra hur det hände.
En dejtkväll i månaden kommer nog inte att ta oss dit vi vill.
Jag skriver en uppföljare och du är brottsutredare igen.
Utredningen är nedlagd igen.
Det är precis som 1980.
- Jag borde säga upp mig. - Det har jag tyckt i tio år.
- Varför? - "Varför"?
Varför skulle jag inte vilja det?
Du inser nog inte det här, Wayne -
- men du kunde ha blivit bra på vad som helst.
Men du har fastnat i den du tror att du är.
Jag läste aldrig på college.
Jag har aldrig varit i Kalifornien.
Jag lydde min mamma, sen tog jag värvning och sen blev jag polis.
Jag kanske... har blivit för bra på att göra som jag blir tillsagd.
Jag tänker ofta på varför du sa att du tog värvning.
College var för dyrt, det fanns inga jobb...
Du sa...
Du sa att om du blev dödad i strid...
...skulle din mamma få 10 000 dollar av staten.
Och det var därför du gjorde det.
Jag tror att både du och jag...
...blir väldigt envisa när vi vill nåt.
Det här nya fallet... Det är inte därför du skriver.
- Annars känns allt arbete bortkastat. - Men det är inte du.
Om du vill skriva en roman, så skriv den.
Den kommer att bli jättebra.
Jag lär inte läsa den, men den kommer att bli fantastisk.
Och jag tror...
...att jag borde sluta.
Men då får du också göra det.
Om jag lägger av, gör du också det.
Nu lämnar vi det här bakom oss. Det är inte vår historia.
Det är som du sa: vi har kommit förbi början.
- Ska du verkligen sluta? - Vi gör det tillsammans.
Du kan skriva böckerna du vill skriva och jag...
Jag vet inte vad jag ska göra.
Men den smartaste jag känner -
- har sagt att jag kan bli bra på nästan vad som helst.
Försvinn härifrån.
Kom hit, kompis.
En brud jag känner jobbar kvar på trafikmyndigheten.
Hon hjälpte oss med en adress. Till Junius Watts.
Jag kanske är mindre galen än jag tror.
Bli inte för ivrig nu.
Jag har väntat på er.
Sen kvällen då du såg min bil.
Jag borde väl inte ha kört iväg.
Men du hade ett slagträ.
- Är ni här för att döda mig? - Gå in i huset.
Här ska du sitta.
Om polisen vill göra ett uttalande brukar de lämna det här.
Om vi får en förfrågan kopplar vi den till dig.
- Har du allt du behöver, raring? - Ja. Tack.
INGA PRIVATA SAMTAL UNDER ARBETSTID
Jag jobbade med mr Hoyt på hans första kycklingfarm.
Jag var med från början.
Jag blev av med ögat i en arbetsolycka. En krok.
Vi är inte intresserade av den delen av historien.
Jag skulle komma dit.
När företaget växte fick jag flytta hem till honom.
Jag började ta hand om hushållet åt honom.
Han och miss Ellen fick Isabel.
Sen blev miss Ellen sjuk.
Jag hjälpte honom att uppfostra sin dotter. Isabel var härlig.
Hon började på universitetet och träffade en ung man.
De fick en liten flicka - Mary.
Hon var lycklig. Mr Hoyt var lycklig.
Sen hände den... Olyckan.
Maken och dottern sladdade ner för en bergssida -
- på vägen för att möta henne i Bull Shoals.
Hon blev väldigt, väldigt ledsen.
Värre än ledsen. Hon slutade prata. Hon vägrade lämna huset.
Hon fick gå på medicin - litium.
Flickan jag hade uppfostrat var så ledsen att hon inte kunde prata.
Mr Hoyt stod inte ut med att se henne sån.
Så han började resa igen.
En kväll smet hon ifrån mig.
Hon tog bilen och totalkvaddade den.
En trafikpolis - Harris James - hjälpte oss att tysta ner det.
För första gången på nästan tre år blev hon berörd av nåt.
Picknicken för anställda, 1979.
Hon såg en familj där som hade en liten flicka.
Hon sprang dit och försökte ta henne.
Miss Isabel bara tjatade om den där lilla flickan.
Hon sa att hon var så lik Mary och att hon ville träffa henne igen.
Så jag pratade med mamman Lucy när hon jobbade i fabriken.
Jag frågade henne om miss Isabel kunde få leka med hennes dotter.
Gick hon med på det?
Ja, men hon ville ha betalt.
Och hon ville att flickans bror skulle följa med och passa henne.
Det gick bra.
Sen träffades vi ett tag.
Vi hade en liten plätt i skogen där vi brukade leka.
Miss Isabel blev sig själv igen.
- Men...? - Vi fick en idé.
Miss Isabel ville adoptera flickan. Hon skulle få det bättre, tänkte vi.
Vi fick lösa det med pappan på nåt sätt, men...
...miss Isabel blev förvirrad.
Hon hade slutat ta sin medicin. Jag visste inget.
Hon hade kallat flickan "Mary" hela dagen.
Jag hörde det. Jag borde ha förstått att nåt var fel.
Vi lekte kurragömma och Will letade efter oss.
Julie!
Men miss Isabel fick väl en annan idé.
Jag sa till flickan att hennes bror mådde bra.
Att han bara hade slagit i huvudet och skulle vakna snart.
Men hon ville inte lämna honom där.
Och hon var otröstlig.
Så jag bar upp honom till grottan.
Det var bara... en hemsk olycka.
Mr Hoyt visste inget om det här, för han var på safari.
Jag ringde Harris James. Han hade ju hjälpt oss förut.
När den där Woodard blev galen -
- tog Harris dit pojkens ryggsäck och flickans tröja.
Mamman, då? Lucy?
Harris pratade med henne. Han förklarade att det var en olycka.
Han erbjöd henne mycket pengar och sa att det vore bäst om hon tog dem -
- och lät miss Isabel få Julie, precis som vi hade pratat om.
Det här blev bara en annan lösning.
Lilla Julie var helt lugn när vi kom hem. Det var inga problem.
Hon var glad över att vara där. Vi såg att hon var lycklig.
Det gick bra ett tag. I ett par år.
Flickan trodde att hon var Isabels dotter -
- för Isabel hade berättat sagor för henne.
Jag gjorde mitt bästa för att ta hand om dem.
Jag svär på att flickan var lycklig. Jag trodde det.
Jag insåg först senare vad det var som pågick.
Hon hade drogat flickan med litium sen hon var tio år gammal.
Det var därför hon var så lugn när vi lämnade Devil's Den.
Det måste ha börjat då.
Det var därför hon var så förvirrad kring vem hon var.
Hon hade blivit drogat i halva sitt liv.
Och blivit itutad en massa sjuka historier.
Miss Isabel blev bara sjukare.
Flickan blev mer och mer förvirrad.
Hon blev stor och ville ge sig av.
Hon ställde frågor och fick minnen av sin bror.
- Jag ville hjälpa henne. - Hjälpte du henne att fly?
Jag lämnade dörren olåst när miss Isabel låg i badet.
Jag gav henne en karta till ett ställe jag hade i närheten.
Men hon kom aldrig dit.
Jag letade efter henne överallt. Jag försökte rädda det jag kunde.
Det var hjältemodigt av dig, din jävla cyklop.
Vad hände med Isabel?
När flickan rymde fick hon ett nytt sammanbrott.
Hon tog på sig sin bröllopsklänning...
...och tog alla tabletter på en gång.
Hon somnade... och vaknade aldrig mer.
Lyckades ni hitta henne?
1997.
Jag hade gått runt och visat fotot på Julie i tio års tid.
En hemlös flicka berättade om ett härbärge -
- som drevs av nunnor i Fort Smith.
Flickan sa att hon hade sett Julie jobba i klostret.
De sa att hon hette Mary, så jag visste att det var hon.
Mary July. "Somrigt", sa hon.
Hon hade ingen legitimation.
Hon bodde här i tre och ett halvt år.
Först tog hon emot hjälp och sen hjälpte hon andra.
Hon var illa tilltygad när hon kom hit.
Hon hade det man kallar disassociativa drag.
Jag tror att hon kände sig hemma här.
Men hon hade levt på gatan och gjort saker...
Hon hade hiv, visade det sig.
Vi tog hand om henne här när hon blev sjuk.
Några månader senare gick hon bort.
Jag kom för sent.
Nåt hon hade gjort där ute hade gjort henne väldigt sjuk.
Jag sa till henne att jag skulle möta henne.
Jag ritade en karta.
Men hon kom inte.
Det är alltid för sent.
Vad man än gör.
Det är därför jag har suttit utanför ditt hus.
Jag har försökt ta mod till mig att berätta vad som hände.
Nu kan ni döda mig eller gripa mig.
Jag vill det.
Jag vill inte leva med det längre.
Grip mig.
Det har vi inte befogenhet att göra.
Om du inte vill leva med det...
...så gör inte det.
Hallå!
Kom tillbaka! Ge mig mitt straff!
Ni måste ge mig mitt straff!
Ge mig mitt straff!
Du hette Julie Purcell.
Förlåt att jag svek dig.
Jag är hemskt ledsen för det.
Det var mitt fel.
Du förtjänade bättre än så här.
Bättre än mig.
- Ursäkta. - Där är du ju!
Nu räcker det, Lucy.
Hoppa in i bilen.
- Förlåt. Hon gillar att springa runt. - Det gör inget.
- Har du skött om stället länge? - Ja.
Min pappa grundade firman. Han skötte om klostret gratis.
Jag har fortsatt göra detsamma.
Vad snällt av er. Ha det så bra.
Tack, sir. Detsamma!
Okej, Lucy. På med säkerhetsbältet.
Det räcker så.
- Jag gör resten i morgon. - Okej.
Jag borde kasta det där nu. Men allt är hennes.
Vi kanske kan skriva en bok om det.
Jag skulle få börja om hela tiden.
Vi har i alla fall ett slut.
Men jag...
Känner du att du har fått ett avslut?
Det gör inte jag.
Inte jag heller.
Jag har pratat lite med din grabb.
Jag skulle vilja flytta närmare stan.
Vi funderade på...
Vad tror du om att jag sover över här några kvällar i veckan?
Det skulle väl gå bra.
Men jag vill ha det rent hemma, så att du vet.
Jag kan ha hundarna på gården.
Du...
- Din dotter kommer i morgon. - Just det. Det minns jag.
Henry sa att ni skulle äta middag. Han bjöd in mig.
- Bra. Du borde komma. - Okej.
Klarar du dig i kväll, kompis?
- Ja, jag klarar mig. - Okej.
Hej.
Du... Vad är det vi håller på med?
Du vill inte prata och du ringer inte tillbaka.
- Är det nåt slags spel? - Jag håller inte på med sånt.
Handlar det om min artikel?
Du läste den ju själv. Du uppmuntrade mig.
Vad är det? Vad är det som har hänt?
Vänta här.
Här har du dina grejer.
Är det så här du säger att du vill göra slut?
Vad fan är det med dig?
Gillar du inte hur jag är kan du försvinna härifrån.
Okej, ut med språket.
Jag vill ha en tydlig bild av personen jag har varit med.
Den tydliga bilden är att jag inte vill träffas mer.
Det är inte jag som är svinet här.
Det är du som är svinet.
- Jag? Hur då? - Du har utnyttjat mig.
Du har lekt med mig för att få reda på saker.
Tror du att du är bättre än jag?
När jag kom hem från kriget -
- var det nån snobbig subba som du som kallade mig barnamördare.
- Jag beklagar att det hände. - Du är ju vitare än min partner.
- Vad är det med dig? Vad har hänt? - Jag är rökt!
Efter tolv år som polis har jag blivit en jävla sekreterare.
Fick du problem?
Har du...? Är det därför du gör så här?
Jag försöker vakna upp och inse vem du är.
Du... Jag vet inte.
Det kanske inte var meningen, men du utnyttjade mig.
Du ställde en massa frågor om fallet.
- Du vet att det inte var så. - Nej, det gör jag inte!
Men nu har jag förstått...
...att du nog inte ens vet vad du ställer till med.
En vacker kvinna som du...
Folk förväntar sig väl inte att du ska ta ansvar.
Du är som en fin fågel som flyger omkring och skiter folk i skallen.
Jag behöver ingen sån.
Jag klarade mig utmärkt utan skitande fåglar i mitt liv!
Du är elak när du är full.
Men det är skönt att se hur svag du egentligen är.
Du har en bricka och en pistol...
...och har lärt dig ett par saker från filmer du har sett.
Men du är tom.
De ville att jag skulle bränna dig, och säga att du ljög.
Att du tog fragment av det du hörde och hittade på skiten du skrev.
Gör det. Jag vill inte att du ska få problem.
Jag vill inte ha nåt av dig, nånsin.
Skriv under pappret. Jag klarar mig.
Jag behöver inte resten.
Jag vill inte ha den här skiten hos mig!
Av barnen som kände henne var det en tioåring som hette Mike Ardoin-
- som verkade mest uppriven över Julies försvinnande.
Mike var en blyg, konstnärlig pojke.
Han lekte ofta med Julie, eller ville i alla fall vara nära henne.
Hans pappa drev en liten firma för trädgårdsskötsel.
När pojken pratade om Julie darrade han på läppen och blev tårögd.
Mina försök att trösta honom var lönlösa-
- men jag försökte låta honom prata om sina känslor.
Han började gråta.
Han sa att han alltid hade trott att han skulle gifta sig med Julie.
Berätta en historia
En historia om stora avstånd och stjärnljus
Nej... Snälla.
Tänk om slutet inte är det riktiga slutet?
Tänk om Julie fann ett nytt liv på klostret?
Vänskap, kärlek...
Och tänk om den lille pojken som älskade henne så mycket -
- vars pappa och senare han själv, skötte om trädgården på klostret?
Tänk om han kände igen henne?
"'Om du kände tiden så väl som jag gör', sa Hattmakaren" -
- "'skulle du inte säga ägna den..."
Tänk om han kände henne, trots att hon inte kände sig själv?
Och tänk om nunnorna som brydde sig om henne -
- som visste att hon hade levt ett hårt liv -
- visste att elaka människor letade efter henne?
Tänk om de ville skydda henne?
Hur då?
På det enda sättet de kunde - genom att berätta en historia.
Och... Och sen...
Ursäkta.
Den lilla flickan... Det var hon.
Herregud.
Tänk om det finns en annan berättelse?
Tänk om nåt blev lagat?
Hela hennes liv, där allt var trasigt...
Tänk om det var en lång berättelse som fortsatte tills den läkte sig?
Vore inte den värd att berätta?
Vore inte den värd att höra?
Nummerupplysningen.
Jag behöver en adress i nordvästra Arkansas.
Mike Ardoin.
Det stavas...
A-R-D-O-I-N.
- Ardoin Trädgårdsskötsel. - Ett ögonblick.
Hej, pappa. Jag skulle precis åka och hämta dig.
Henry...
- Jag tror att jag är vilse. - Vad menar du? Har du gått nånstans?
Jag sitter i bilen.
Jag känner inte igen mig.
Becca har kommit. Du skulle komma hit på middag.
Men jag vet inte var jag är!
Det ordnar sig, pappa. Vi hämtar dig. Lugna ner dig.
Finns det nån du kan fråga? Ser du nån?
Mamma.
Förlåt att jag stör.
Jag har en...
Förlåt... Jag är vilse.
- Kan ni tala om var jag är? - Javisst.
Ni är i Greenland. Det här är Allegra Lane.
Allegra Lane i Greenland.
Husnummer... 1208.
- Vad tusan gör du i Greenland? - Jag vet inte...
Jag skulle... Jag vet inte.
Okej, det ordnar sig. Stanna vid bilen, så kommer vi.
- Ha mobilen nära till hands. - Okej.
Tack.
Min son kommer och hämtar mig.
Jag... har en sjukdom. Jag glömmer bort saker.
Tack. Tack för hjälpen.
Jag är glad att jag var ute och kunde hjälpa er.
Vill ni ha lite vatten medan ni väntar på er son?
Ja... Om det inte är till besvär tar jag gärna ett glas vatten.
Jag är torr i halsen.
- Hämta ett glas vatten, Lucy. - Ja.
- Fin dag, eller hur? - Ja, det är det verkligen.
- Tack. - Varsågod.
Då ska jag lämna er i fred.
- Tack så mycket. - Varsågod, sir.
Förlåt.
Det gör inget.
Pappa?
- Hej, pappa. - Hej.
Det är inte som jag minns det.
Jag är förvånad. Det känns annorlunda.
- Du kanske kan stanna lite längre. - Kanske.
Har jag förlorat dig?
Nej. Nej, pappa. Hur skulle du kunna göra det?
Jag vet inte.
Det känns som om jag förlorar greppet om tiden.
Jag har verkligen saknat dig.
Jag saknar dig också, pappa.
Jag saknar dig nu.
Jag har inte... Jag har inte riktigt...
Jag hade den här i fickan.
Säger det dig nåt?
Pappa... Det var ingenting.
Gå ut och lek med barnbarnen nu.
- Är allt bra med dig? - Jadå.
- Hur är läget med dig? - Jag håller mig på benen.
- Kul att se dig. - Detsamma, kompis.
- Mr West, det här är min fru Heather. - Hejsan.
- Välkommen. - Tack.
Louis.
Så det var det här du bestämde dig för att göra?
Du har aldrig nämnt att du har tjänstgjort i försvaret.
Jag låter inte folk tala till mig som du gjorde.
Få kvinnor och över huvud taget inga män.
- Okej. - Det ska du ha klart för dig.
Du känns inte som typen som tolererar sånt.
Det var det som var poängen, eller hur?
Men jag försöker påminna mig om att din vän blev skjuten -
- och att du nästan dog.
Vill du ha en ny chans?
Det jag undrar är väl om du menade det.
Menade du det du sa?
Jag vill veta om du vill göra slut. Det är allt.
Jag vet inte.
Vad vill du, Wayne?
Vill du skrika åt mig igen? Vill du att jag ska skrika åt dig?
Nej.
Förlåt för att jag sa så där.
Jag har inte varit mig själv.
Vill du att jag ska gå?
Vill du att jag ska stanna?
Jag vet inte.
Du får ta och bestämma dig.
Jag...
Jag är inte mig själv. Jag gillar inte det här.
Men jag vill...
Jag tror att jag vill gifta mig med dig.
Jag trodde aldrig att det skulle bli av för mig.
Jag har aldrig låtit mig själv...
Jag väntade mig inte det här... Dig.
Hur hade du tänkt åstadkomma det, då?
Jag borde väl nyktra till, till att börja med.
Till att börja med, ja.
Jag menar allvar.
Då ser vi till att få hem dig.
Du kan fundera på hur du ska fria.
Och jag kan fundera på om jag ska säga ja.
Jag ska göra det.
Jag ska gå ner på knä med en ring och hela baletten.
Jag driver inte med dig. Jag spelar inga spel.
Nej, det vet jag.
Text: Hanna Måhl Åsberg www.sdimedia.com